DECEMBER 1944
Jeg troede, toget skulle komme kvart over. De sagde kvart over.
Så tog de fejl.
- Er De mr. Boggis? - Ja, og De er unge hr. Tolly.
Jeg husker Dem som mindre.
- Jeg var mindre. Jeg er vokset. - Ja, det er klart.
Mrs. Oldknow ville egentlig have mødt Dem.
Men RAF skulle pludselig af sted, og de sagde intet før i morges.
- Deres farmor glæder sig. - Gør hun?
Skal De ikke have frakke på? Så siger vi det.
- Vi har hørt om mr. David. - Han er ikke død!
Der er ikke kommet noget telegram. Han er meldt savnet.
Savnet... Ja, det er rigtigt.
- Hvordan går det med Deres mor? - Godt, men hun har meget travlt.
Hun forsøger at finde ud af, hvor han er. Hun måtte rejse til London.
Ja, det forstår jeg.
Vi hører nok snart nyt. Når man tages til fange, må nogen vide noget.
- Goddag, Tolly. - Goddag.
- Skal jeg kalde dig farmor? - Har du et andet forslag?
- Mrs. Oldknow, måske? - Jeg tror, vi holder os til farmor.
Undskyld, jeg ikke hentede dig. Jeg turde ikke forlade dem.
- Er du ked af, de rejser? - Nej.
I familien Oldknow vil vi helst klare os selv.
Så er vi vist klar. Jeg er bange for, alt er sat forkert tilbage.
Det løser sig nok.
- Vi har vel ikke været for besværlige? - Huset står jo endnu.
- Det er mere end for andre. - Det havde huset næppe tilladt.
- Kommer alle soldaterne hjem nu? - Der er stadig meget oprydning.
Men de fleste burde snart komme.
- Nu er vi klar, sir. - Tak... Farvel.
- Husker du mrs. Tweedie? - Goddag.
Naturligvis ikke. Han var jo bare en bitte en, sidst han var her.
- Det her er Bismarck. - Han husker Dem.
Kom med mig, så finder jeg Deres værelse.
- Værsgo. - Tak.
- Hvor længe har De arbejdet her? - En herrens masse år.
- Kan De lide Deres arbejde? - Ja, det kan jeg.
Men det er et mærkeligt gammelt hus. Det er det.
Det sagde min far også. Han talte altid om det her hus.
Kom ned, når De er klar.
Bare rolig. Jeg ved, han er i live.
Lidt bekymret er jeg nu... Er det i orden?
Vil du ikke sidde ned?
- Hvem er alle de mennesker? - Dine slægtninge.
Er de ikke døde? Jeg troede, slægtninge var dem, der var i live.
Den distinktion hører nok mere til i Manchester end sydpå.
- Har du været i Manchester? - Ikke hvad jeg kan huske.
Hvordan kan du så vide så meget om det?
Har din mor det godt? Har hun et sted at bo i London?
Du skal ikke lade, som om du kan lide hende.
Jeg mener ikke, jeg lod som om.
Værsgo...
Her er brød, som I kan riste. Ristegaflen står der.
- Råb op, hvis I behøver andet. - Tak, mrs. Tweedie.
Det passer ikke, jeg ikke bryder mig om hende.
- Jeg kender hende ikke. - Du ønskede ikke, de giftede sig.
Nej.
- Hvorfor? Var hun ikke fin nok? - Sådan var det ikke.
Du skrev, at hun ikke var fin nok til at feje blade i indkørslen.
Nogle gange overdriver man, når man bliver vred.
- Han burde ikke have vist dig brevet. - Jeg fandt det selv.
- Han skulle ikke have beholdt det. - Han beholdt alle dine breve.
Jeg troede ikke, hun ville forstå det.
Hendes baggrund var så anderledes. Men det spiller ingen rolle mere.
- Hvorfor ikke? - Jeg er her næppe ret meget mere.
- Hvorfor ikke? Hvad er der sket? - Ingen ting. Men verden forandres.
- Jeg har ikke råd til at blive. - Du må ikke sælge.
- Jeg bliver nok nødt til det. - Det har aldrig været til salg.
Nej, ikke før nu.
Men det har været tæt på. Hende der var skyld i det.
- Mrs. Thomas Oldknow. Som du? - Mon dog.
Maria van Raymer. Hun var hollænder og voksede op i Indien.
Hun giftede sig med kaptajn Oldknow i Calcutta. Han tog hende med hjem.
Green Knowe må have været trist for hende.
Tager du selv sukker?
- Hvad er det der? - Marias nye fløj.
Hun holdt sine fester der.
Sælger du, fordi far er forsvundet?
Nej, det må du ikke tro.
- Det her er ikke mit ønske. - Det her hus er jo en del af dig.
Huset er en del af os alle. Din far. Også dig.
Du kender ikke huset endnu, og du kender heller ikke mig.
- Det er nok svært for dig at forstå. - I så fald kender du ikke mig.
Brødet bliver brændt.
Hallo?
- De ligner smykkeskrin. - Ja. De tilhørte Maria Oldknow.
- De blev nok anbragt før branden. - Branden?
Da den nye fløj brændte.
Farmor sagde, Maria næsten mistede huset. Hvorfor? Hun var jo rig.
Hendes far handlede med diamanter, så stenene var alt, hvad de ejede.
- Hun kunne have stjålet dem. - Desværre blev de stjålet.
Græd hun, da hun mistede juvelerne?
- Hvorfor? - Gjorde hun?
Det gjorde hun sikkert. Ville De ikke gøre det? Det gik ud over kaptajnen.
- Havde de børn? - Ja da.
Deres søn hed Sefton.
Datteren hed Susan.
- De nedstammer fra Sefton. - Sikket navn.
Det skulle vist nødig komme fra en, der hedder Toseland.
- Var Sefton flink? - Nej.
Han var egoistisk og forkælet.
Førte døren med muren bag ind til Marias fløj?
Ja, det gjorde den. Den her vil De kunne lide. Den tilhørte Deres far.
Jeg syede pyjamassen, da David havde kighoste.
På den måde kunne de have kighoste sammen.
- Jeg er for gammel. - Det ved jeg.
Jeg tænkte, det ville more dig at høre, den tilhørte ham.
- Var Susan ligesom sin bror? - Nej, slet ikke.
- Hende kunne man ikke forkæle. - Hvorfor ikke?
Nu er det nok for i aften. Godnat.
- Han er en rigtig Manchester-dreng. - Jeg ville betale for en god skole.
Jeg havde gerne stået for hele uddannelsen, men hun sagde nej.
- Hvorfor ikke? - Han skulle ikke se ned på hende.
Egoistisk. Hun burde sætte hans interesser først.
- Hans far var enig med ham. - Han var hypnotiseret af hende.
Han virker utrolig kvik, hvis De spørger mig.
Det handler om, at hun vil kontrollere alt.
Jeg anklager ingen. Men sådan er det bare.
Han fik kun lov til at komme, fordi situationen er som den er.
Præcis som med David. Hun kunne aldrig dele ham.
Kunne De?
- Er det dig, Sefton? - Hvordan kunne De gå Deres vej?
Hvad ville De have sagt, hvis De var faldet og havde brækket halsen?
- Næppe ret meget. - Nu ikke så fræk. Kom med nu.
Perkins, jeg talte med...
- Er det Sefton? - Der er ingen her, miss Susan.
Hvad laver du hernede? Jeg håber, du har en grund til at være her.
- Er du syg? - Nej.
- Hvad er det så? - Tror... du på...
- Ja? - På spøgelser... Tror du på dem?
- Naturligvis. Gør du ikke det? - Jo, nu gør jeg!
Nå, jeg forstår. Hvem af dem var det?
- Susan. - Det er klart.
Efter alle de spørgsmål.
Du må hellere gå i seng igen. Vil du have lidt varm mælk?
Mr. Boggis. Mrs. Tweedie fortalte mig om branden.
- Hvor langt strakte fløjen sig? - Hen forbi cedertræet der.
Det blev plantet, da de rev ruinerne ned.
Der var spisestue, dagligstue og soveværelser.
Men huset var jo allerede stort.
- Jeg kravler op i egen. - Vær forsigtig.
Susan? Er det dig, Susan?
Seftons spore! Vi pudser den, så kan den ligge med den anden.
- Findes der et billede af Sefton? - Ja, der.
Boggis tog granen ind i musikrummet. Der er stadig lidt rodet derinde.
Jeg tænkte, vi kunne rydde op senere og pynte træet.
- Men der er ingen tvang. - Jamen det skal jeg nok.
Hvorfor gemte Sefton sin spore?
Det gjorde han ikke. "S" var en anden. "J" ændrede alt for Susan.
Men ikke alle var lige glade for at se ham her.
Butleren den gang hed John Caxton. Han var ingen rar mand.
- Velkommen hjem, kaptajn. - Tak, Caxton.
- Fader! - Åh, skat.
- Hvad er det her? - Hun rendte rundt overalt.
- Hun kunne være kommet til skade. - Så De bandt hende som en hund.
- Kendte du til det her? - Hvad skulle vi gøre?
Skulle vi lade hende falde ned ad trappen? Hun er jo blind.
- Hun må vænne sig til det. - Jeg er vant til det. Meget vant.
Hvordan går det, Maria?
Hvad tror du? Syv måneder i fængsel kun med en blind pige som selskab.
- Ingen sygdomme? - Nej.
Ikke hvis man ikke tæller træthed og tungsind.
- Hvor er Sefton? - Far.
- Har du ikke gjort dem selskab? - Jo, nogle gange.
- Stop så. Nu går vi ind. - Vil I ikke se, hvad jeg har med?
Min kære.
- Nå, sporer. - Jeg troede, du ønskede dig dem.
Han fik et par af lord Farrar for en måned siden. Af bedre kvalitet.
- Var de virkelig af bedre kvalitet? - En gudfar må komme med gaver.
Det har du vel ret i. Hvad lavede Farrar her?
Han var her en aften med nogle venner.
Spillede du?
Det kunne jeg vel ikke undgå. Det havde virkelig ikke set godt ud.
- Hvor meget tabte du? - Lidt... Lidt eller meget.
Spiller det nogen rolle? Du bliver jo vred uanset hvad.
- Har du intet til mig, far? - Man kunne jo tro...
Lad mig se. Nej, der er vist ikke noget her.
Medmindre...
Fortæl mig. Hjælp mig. Sig, hvad det er, mor.
- Det er mig. - Det... her er Jacob.
Han er din specielle hjælper.
Vis ham så rundt. Det her er hans nye hjem. Men først...
- Brænd den. - Er det nu klogt?
Gå med mig og beskriv, hvad du ser, Jacob.
- Hvor er her fint. - Er her?
Far talte ofte om, da de pyntede træet.
Det her var hans yndling. Den må De hænge op.
- Som et minde. - Jeg behøver ingen minder.
Din far elskede den her, da han var lille.
- Herinde kunne man holde en fest. - Det var også idéen.
- Vi holder en, når han vender hjem. - Vi holdt bal her, da jeg var lille.
Hør, hvad i alverden er det?
Det er en bibel.
Jamen det er jo kaptajnens bibel.
Hvor underligt. Jeg har ikke set den i flere år.
- Jacob har status som hans søn. - Det stemmer.
- Kommer du ikke ind? - Jo.
Hvor fandt du ham?
Det var nok snarere ham, der fandt mig.
Han dukkede op, da vi skulle rejse. Han var løbet bort.
- Fra hvad? - Slaveri selvfølgelig.
Han skulle sælges i Charleston, men han flygtede ned til havnen.
- Han sneg sig altså om bord? - Han hørte, vi skulle til England.
Han svømmede ud og kravlede om bord.
Jeg gemte ham under inspektionen.
- Nu er han her. - Men nogen ejer ham jo.
Det der hørte jeg ikke.
Er det ikke forbudt at have blinde passagerer om bord?
Hvis jeg kan frigive en slave, overtræder jeg gerne den lov.
Han er den kvikkeste dreng, jeg har mødt.
Lad ikke Sefton høre dig sige det. Hvad vil du stille op med ham nu?
Som jeg sagde, skal han være Susans ven.
- Jeg troede, du spøgte. - Det bliver fantastisk.
Han kan læse for hende. De kan lære sammen. Han bliver hendes øjne.
- Det er meget muligt. - Fortsæt.
Udover alt andet er han jo...
...ikke englænder.
Tror du, det betyder noget for hende?
Du om nogen ved, hvordan det er at være en fremmed i et andet land.
- Vær sød mod ham. - En dreng!
- Det ved jeg. - Perkins...
- Lad hende gå. Susan er stor nu. - Drenge opvarter da ikke piger!
- Bad og påklædning... Hvor bor han? - I et rum ude i stalden.
Og ansæt en stuepige, hvis du vil. Jacob er Susans ledsager fra nu af.
Skal denne tidligere slave ikke engang være tjener?
- Hvad vil folk ikke sige? - Intet, der interesserer mig.
Folk vil le af os.
Jeg tror ikke, han bliver længe. Det tror jeg virkelig ikke.
Han vil næppe passe ind.
- Men det gjorde han. - Jamen Susan var jo også blind!
- Det burde jeg have forstået. - Hvad mener du?
- Hvordan håndterede Jacob det? - Det var intet problem.
Se! Han gav hende frihed. Han gav hende vinger.
Det er alt for stort til os. Men det tager vi os da ikke af, vel.
Ikke det mindste.
- Hvem er det? - Sankt Kristoffer.
- Hvorfor står han her? - Det er der ingen, der ved.
- Brændte den gamle del? - En del af det, men ikke det hele.
- Hvorfor ikke? - Fred Boggis fik pøset vand på.
- Fandtes der en Boggis her dengang? - Der har altid været en Boggis her.
Kaptajnen byggede et stort musikrum, efter branden ødelagde det gamle.
Men hun brød sig aldrig om det.
Deres ægteskab var vist ikke så godt.
Det er de fleste ikke. Ikke ret mange.
Er De gift, mr. Boggis?
Ja, det er jeg. Vi har det rigtig fredsommeligt i øjeblikket.
Ja, rigtig stille og fredeligt.
Jeg laver kaffe til Deres farmor. Vil De have noget med?
Har De nogen sinde set nogen af dem, mrs. Tweedie?
- Hvem? - Dem, der boede her før.
- I Oldknow-slægten. - Mrs. Oldknow bor her jo nu.
Stemmer det ikke?
Jeg tænker på Susan eller Caxton, for eksempel.
Nu ikke så overtroisk. Lad de døde passe de døde.
- Så står der i Bibelen. - Det har jeg aldrig forstået.
- Hvordan skulle det gå til? - Det ved jeg ikke.
Men hvis jeg ikke skynder mig, bliver kaffen kold. Døren, tak...
- Hvem er det? - Det er mig... Tolly.
Du har været her før. Sidste år i børneværelset. Men da kom Perkins.
Sidste år? Det var i forgårs.
- Hurtigt. Hvor kan han gemme sig? - Her... Ind i skabet.
- Hvor er tiggerungen? - Hvem?
Du vover på at tage hans parti. Tror du ikke, jeg ser jer le sammen?
- Du må ikke være så underholdende. - Mr. Sefton.
- Væk derfra. - Lad hende være!
Kom så med mig! Jeg har en opgave til dig.
- Jamen jeg skal ledsage Susan. - Miss Susan for dig!
- Jeg skal kun adlyde miss Susan. - Det var, hvad kaptajnen sagde!
- Bland dig udenom, Boggis. - Vov ikke at være uforskammet.
- Far ville aldrig tillade det her. - Han er her ikke nu!
- Slip ham. - Kan jeg hjælpe? Lad mig høre!
Slap af, miss Susan. Han tør ikke gøre ham ondt.
- Nej! Slip mig. - Lad ham være, Sefton!
Tag dig sammen! Han skal bare udføre en opgave for mig.
Den fasan, jeg skød i dag, faldt ned i skorstenen. Jeg vil have den.
Kan De ikke stoppe det her, mr. Caxton?
- Kaptajnen ville aldrig tillade det. - Nu er det mr. Sefton, der bestemmer.
Nu vil jeg have min fugl tilbage. Jeg er træt af at vente.
Bare rolig. Jeg kan godt klare det.
Der ser du. Før hende så ovenpå, inden jeg bliver rigtig vred.
Kom med mig. De kan vente på Deres værelse. Han klarer sig.
Fart på!
Robert! Tænd kaminen.
- Så går det nok hurtigere. - Han kan ikke tvinge dig, Robert.
- Meget vel. - Robert...
Se at få fart på.
Du godeste... Der skulle ikke meget til for at...
Det eneste, der sker, er, at du mister din plads.
Vi må bede. Det er det eneste, vi kan gøre.
Jamen der ligger lord Farrars sporer jo.
- Burde vi sende en op efter ham? - Hvem ville De foreslå?
Jeg kan jo komme i knibe, hvis der sker ham noget.
Boggis, sluk ilden.
Det var jo bare for sjov.
Var de finere end kaptajnens?
- Hvad? Hvem er det? - Det er mig.
- Jacob! Er du uskadt? - Ja.
Skal vi lave et nummer med mr. Sefton?
Jeg har ikke tid til det her, Susan. Hvad drejer det sig om?
Jeg har jo fortalt det. Han sendte Jacob op i skorstenen.
- Stemmer det? - Hvad rolle spiller det?
- Hvad, hvis det passer? - Så har du dummet dig.
Hvad siger du til din far, hvis han kom til skade?
Mr. Sefton var på jagt. En fugl faldt ned i skorstenen.
Ville det ikke være dummere at lade den ligge?
Når jeg ønsker Deres råd, skal jeg bede om det.
- Hvad er det der? - Jeg har er fugl her.
Jøsses. Skyder herrerne høns nu om dage?
Så er det nok!
Skal den ikke ned i køkkenet til resten af byttet?
Du må lære at kontrollere dit temperament. Ellers går det galt.
- Så kan han lære det. - Det er jeg ikke så sikker på.
- Tag den væk, Caxton. - Meget vel.
Jeg vil af med ham. Han skal ud af det her hus.
Hvor vover han på at håne mig med min fars gunst?
Hvor vover han?
De må være tålmodig, mr. Sefton.
Hvornår slipper vi for de her forskrækkelige kuponer?
Ifølge mor bliver det værre, før det bliver bedre.
Hun har ret. Det føles så uretfærdigt nu, hvor krigen næsten er forbi.
Hvis bare alt kunne blive normalt igen.
- Hun tror ikke, det bliver det. - Jo, det gør.
Men en anden slags normalt. Tro mig.
Jeg er så glad for, du kom. Så får du dine egne minder om huset...
...inden jeg sælger det. - Nu har jeg virkelig minder.
Vær ikke bange. Huset har selvfølgelig en del hemmeligheder.
- Lad dig ikke skræmme. - Jeg er ikke bange.
Men jeg ved ikke rigtig, hvad jeg føler.
Mange indser ikke det, du har forstået, før de er i 40'erne.
Tolly, du forstår godt, at døden ikke er det vigtige?
- Hvad er så vigtigt? - Om man var elsket i livet.
Det er det, gamle mennesker tænker på.
- Tror du på det? - Ja, det gør jeg.
Du kan da umuligt holde varmen i det der.
Farmor? Du har da aldrig set ham, vel?
Siden han forsvandt. Jeg har nemlig ikke.
Hvis han ikke havde klaret sig, havde jeg vel set ham.
- Du havde sagt det, hvis du så ham? - Ja, så havde jeg sagt det.
- Og jeg har ikke set ham. - Det er da altid noget.
- Det her var, hvad der var. - Tak, Tolly.
- Hvor er Boggis? - Han renser slyngroser i tårnhaven.
- Hvor er det? - Til venstre efter stengangen.
- Hvorfor går han ikke med frakke? - Sådan er drenge.
Boggis er sød, men hvis jeg skal spise en hare til, ender jeg som en.
Han fanger dem, uanset hvad jeg siger.
- Her er vist en del at lave. - Hvordan er det kommet så vidt?
- Hvorfor hedder det Tårnhaven? - På grund af tårnet.
- Hvilket tårn? - Derovre.
Ja, nu kan man jo ikke se det.
Hvordan er det vokset så meget?
- Hvad blev det brugt til? - Det var et vandtårn, tror jeg.
- Med et stort bad under. - Et bad?
- Som i "at tage bad"? - Jeg forstår, det lyder fjollet.
- Må jeg se? - Det er for mørkt.
Jeg har en lommelygte med.
- Det er meget større hernede. - Ja, et bad var en stor ting den gang.
De udgravede tunneler og rum og holdt fester, mens de badede.
- Ligesom romerne? - Ja.
Men så fik de lagt vand ind, og så gik det her i glemmebogen.
Det blev ikke brugt mere.
- Var det før branden? - Ja, sikkert 20 år før branden.
Men badet gjorde nytte få dage før branden.
- Hvordan? - Det skal du ikke tage dig af.
Han svor på, det var magen til vores mærke. Det ser ikke godt ud.
Krig indebærer ofre.
- Tolly klarer sig godt. - Ja.
Det er et mærkeligt gammelt hus at komme til.
- Men det er vores mærkelige hus. - Det var det, han sagde.
Gjorde han? Sagde han virkelig det?
Jeg er nødt til at sælge. Jeg har regnet det ud.
- Og tallene ændrer sig ikke. - Kan De ikke sælge noget?
Nej, ikke noget, som er så meget værd.
- Er der ikke et gammelt mesterværk? - Vi havde en Vermeer en gang.
Den kunne vi godt have brugt nu.
- Det føles, som om jeg snyder Tolly. - Han forstår det.
Han kommer over det. Der er vigtigere ting at bekymre sig over.
Han kan ikke holde op med at tænke på sin far.
- Det er der ingen af os, der kan. - Nej.
- Hvem er De? - Kan du se mig?
Ja. Hvorfor skulle jeg ikke kunne det?
- Hvem er han? - En slægtning, tror jeg.
- Er du ikke det? - Det kan man godt sige.
Sådan ser Deres slægtninge ikke ud. Bare se på hans tøj.
Han kan måske hjælpe os, Jacob.
- Hvad er det, der er sket? - Fred Boggis har lavet krybskytteri.
Sefton vil sælge ham til dem, der kidnapper mænd til skibene.
- Ellers finder de ikke nok søfolk. - Sefton og Caxton deler pengene.
Far ville selvfølgelig redde ham, og han kommer når som helst.
Caxton ved, Boggis er her. Han overvåger os.
- Hvor gemmer han sig? - I tunnelerne under vandtårnet.
- Jeg ved, hvor det er. - Tag mad med fra køkkenet.
- Find ud af, om du kan ses. - Undskyld?
Kaptajnen har ikke givet lyd fra sig. Det er vel nok ubetænksomt.
Vi kan jo ikke planlægge menuen.
Admiralitetet interesserer sig ikke for vore menuer.
- Ja? - Jeg ville vide...
- Er der nyt om Fred Boggis? - Nå, så det vil du vide?
Jeg undrede mig over, om du havde travlt. Ellers får du ingen løn.
Ja, mrs. Gross.
Egentlig ville jeg gerne trøste hende. Mr. Sefton er hård mod Boggis.
Det er mr. Caxtons idé. Han tager sig friheder, når kaptajnen er væk.
Han er kvikkere end herskabet, og så skal det nok ende galt.
- Han påtager sig kaptajnens pligter. - Så, så.
Hvad er det med dig, Rose?
Jeg bare... Ingen ting, frue.
- Jeg skar mig i fingeren. - Fortsæt med dit arbejde.
Jeg skal lige hente mere mælk.
Hvem er De?
- Er De... et spøgelse? - Nej, det kan jeg næppe være.
For jeg er ikke død. Faktum er, at jeg ikke engang er født endnu.
- Hvad? - Glem det.
Fred Boggis skal have noget mad. Kan du hjælpe mig?
Selvfølgelig. Har De set ham? Har han det godt?
Jeg ved det ikke endnu. Kan jeg tage den tærte?
Det der går aldrig. Stop det indenfor tøjet.
- Jeg kan forsøge det. - Mon Caxton kan se Dem?
- Nogen kan jo. Jeg for eksempel. - Vi må håbe, de ikke kan.
Sig til Fred, at han skal være forsigtig.
- Hils ham fra Rose, - Det skal jeg nok.
Fred? Er du hernede? Fred?
Fred? Fred? Er du her?
Fred? Susan bad mig komme.
- Hvem er du? - Du kan se mig.
- Det kan alle vel. - Nej, ingen så mig.
- Hvad er det der? - Det er en lommelygte.
Jeg har taget mad med.
Lommelygte?
Den brænder jo ikke engang. Hvordan fungerer den?
- Værsgo. - Tak.
De siger, du skal blive her.
Så finder de mig. En gang kunne jeg lugte hans ånde.
- Næste gang sker det. Jeg må væk. - Nej! Kaptajnen er på vej.
Jeg lover det.
- Siger miss Susan det? - Ja.
Godt. Så bliver jeg, selv om jeg risikerer at fortryde det.
Hold dig i skjul. Held og lykke.
Kan du låne den der til mig? Det bliver så mørkt hernede.
Behold den. Men spar på den. Det er svært at skaffe nye batterier.
- Hvad er et batteri? - Det er et stort spørgsmål.
Jo, Rose bad dig passe på dig selv.
Gjorde hun? Rose? Der kan man bare se.
Så ved vi, hvad Mirakellyset var. Det har været en del af slægtshistorien.
- Har det? - Det burde jeg have gættet.
- Når man ved det, er det klart. - Jeg fik den af far.
Så har I jo hjulpet Fred begge to.
Farmor? I morges havde jeg lommelygten i lommen.
- Ja? - Men den var jo allerede i skabet.
- Det var den vel. - Men det er da umuligt?
- Åbenbart ikke. - Men en ting forstår jeg ikke.
Kun en? Hvor er du heldig.
Alvorlig talt. Hvorfor kan nogen se spøgelset, mens andre ikke kan?
- Og nogle kun nogle gange? - Jeg ved det ikke.
Måske skyldes det, hvor åben man er.
Måske ser vi det ikke, hvis vi er optaget af vore egne sager.
- Men nogen kan altid se dem? - Sådan er det.
Nu skal jeg lave nogle triste ting. Kan du ikke gå en tur?
- Vi ses til frokost. - Ja.
Bismarck! Gå med ham. Dig har man ingen nytte af.
Farmor? Er det i orden, hvis jeg går ned...
Er du så uvidende om, hvad der er rigtigt og forkert -
- at du, hvis han havde krænket dig, hvilket han ikke har -
- anser det for rimeligt, at straffe ham med 10 års slavearbejde?
Du gør ret i at være tavs, svag og letpåvirkelig som du er.
De letpåvirkelige er ikke naturlige ledere.
De har bragt skam over familien. Gå op på værelset.
- Thomas... - Op på værelset!
Jeg er meget skuffet, Caxton.
Deres ansættelse er hermed ophørt.
- Hvad? - De får en månedsløn, når De rejser.
Det kan du ikke mene. Familien Farrar kommer jo. Hvem skal passe huset?
- En af lakajerne kan erstatte Caxton. - En af lakajerne?
- Sagen er afgjort. - Men der kommer jo flere par!
- Det er en katastrofe. - Send afbud.
Ved du, hvor længe jeg har prøvet at invitere dem? Jeg kender dem ikke.
- Hvad vil de ikke tro om dette kaos? - Hvorfor inviterede du dem så?
Fordi jeg forsøger at opbygge noget.
Du vil jo have, jeg skal skabe mig en tilværelse, ikke?
- Og nu vanærer du mig. Hvorfor? - Du klarer dig nok.
Jeg kan blive tiden ud.
Hvis De vil tillade det. Indtil De finder en erstatning.
- Det er udelukket. - Kære, Thomas.
Caxton har været hos os længe. Så er det ikke for meget forlangt.
Jo, det er det... Svaret er nej.
Det føles, som om jeg ser ud over havet. Jeg ville til havs som lille.
- Men ikke længere? - Jeg er blind og kvinde.
- Flåden har næppe plads til mig. - Hvad med opdagelsesrejsende?
- Tror du, jeg kan blive det? - Hvorfor ikke?
Intet er umuligt, vel? Ikke hvis man virkelig vil nå sit mål.
- Hvad laver du? - Lader eftertiden se vore initialer.
"Det der var den berømte opdagelsesrejsende med ledsager!"
- Hvad siger Sefton, hvis han ser os? - Ja, det er ikke godt at vide.
Mange tak, sir.
Hvis jeg hører om mere af den slags, holder jeg dig ansvarlig for det.
Jeg forstår præcis. Selvfølgelig er det min skyld.
- Maria, du må ikke tro... - Nej, og helst slet ikke tænke.
Så bliver jeg jo gal.
Du forlader mig i årevis, mens du jager franskmænd over hele Europa.
Du må kunne finde på andet at lave end at spille hasard.
Skal jeg besøge naboer, der ikke kan lide mig og som ler bag min ryg?
Eller skal jeg sidde hjemme og hjælpe sognepræsten?
- Jeg vil ikke have, du keder dig. - Så bliver du skuffet!
- Det bliver vi begge. - Vi passer bare ikke sammen.
Det er vel min skyld?
Det er ingens eller begges skyld.
Vi troede, vi kunne blive lykkelige, men det er vi ikke.
Og det er for sent at fortryde det nu.
Hvem er det, der klatrer i egen med Jacob?
Han skal tage sig af Susan. Er det en dreng fra byen?
- Hvad laver de? - Dreng fra byen? Din elegante datter?
- Det kan ikke passe. - Nej, det burde det ikke.
- Men hun er jo... ...blind? Det spiller ingen rolle.
Var det det, du ønskede, da du medbragte det hittebarn?
Susan! Herovre.
Far? Bliv ikke vred.
Man kan ikke klatre i en kjole. Jeg skifter med det samme.
- Hun er dygtig. Tøjet var min idé. - Sig, du ikke er vred.
- I hvert fald ikke på hende, sir. - Jeg er ikke vred.
Ikke det mindste vred. Ikke på nogen.
- Løste det sig, da Caxton rejste? - Nej, desværre ikke.
Han var der stadig, da buddet ankom til kaptajnen.
Han skulle tilbage til sit skib. Vaniljesaucen!
- Han skulle have ventet på Caxton. - Han havde intet valg. Der var krig.
Nu kommer de, Caxton.
Alt er klar, frue.
De må gerne gå op på værelserne nu. Teen serveres kl. 17.
Miss Susan skal deltage. Sørg for hendes kjole matcher den her.
- Hvad med Jacob? - Send ham ud i stalden.
Han behøves ikke mere i dag.
Miss Susan, Deres mor vil have, De skifter og kommer ned.
Ikke dig, Jacob. Men der er te i køkkenet.
- Jeg hader, hun behandler dig sådan. - Gå nu.
- Herovre, Susan. - Kan det være lille Susan?
Hils på lord Farrar, kære.
- Der blev De vist irettesat. - Min søster mener intet ondt.
- Hun er blind. - Hvor trist. Det har De ikke nævnt.
- Hvor bekymrende for Dem. - Det har De ret i, mrs. Carbery.
Et blindt barn er yderst irriterende.
- Kom og sid hos mig. - Ja.
- Jøsses - Jacob!
- Bare rolig. - Du skulle jo være i stalden.
Undskyld. Kaptajnen vil have, jeg ser efter miss Susan.
- Hvis det er i orden? - Bravo.
- Tænk, hvis nogen hjalp mig. - Det ordner Deres kone sikkert.
- Det ville tage for meget tid. - Sikken ridder, Susan.
- Alle damerne er misundelige. - Nu må du godt gå, Susan.
Jeg håber, du og din ridder kommer igen senere.
Børn er en velsignelse, men mine er heldigvis fløjet fra reden.
Deres konstante snak ville kunne drive selv Job til vanvid.
Jesus satte pris på dem. Men han og Josef var jo også bare snedkere -
- og ikke så fine folk som os.
Undskyld mig. Jeg skal lige ordne nogle ting. Vi spiser kl. 20.
Hvor er du næbbet.
Hun havde kæmpet så hårdt for at få de mennesker til at komme.
Men så så de bare ned på hende.
Jeg har skiftet mening. Jeg tager den lyserøde taftkjole på i aften.
Jeg vil have rubinerne til. Dem med guldfiligranfatningen.
Jamen du godeste! Kom straks, frue.
Det var Caxton. Han besluttede sig for at stjæle, da han blev fyret.
De gennemsøgte hans værelse, men fandt intet. Siden var det for sent.
Maria burde have aflyst festen. Men forbrydelsen måtte efterforskes.
Gæsterne ville nødig ud at rejse lige med det samme.
Så to dage senere var de 14 til bords.
- Tabet har ikke spoleret appetitten. - Den enes død, den andens brød.
- Tyskerne har et ord for det. - Måske kan De vinde noget tilbage.
- Hvis De har heldet med Dem. - Jeg føler mig ikke heldig i aften.
- Ikke spor. - Vi og tjenerne skal afhøres.
- Min jomfru er helt fortvivlet. - Det virker ret unødvendigt.
- Men vældig spændende. - Værtinden er blot tilskuer.
Det er da rart at vide, hun ikke er helt upåvirkelig.
- De må have lidt ondt af hende? - Hun bryder sig kun om sine smykker.
Hvad er der, Caxton? Hvad er der sket, Caxton?
- Jeg beklager, men huset brænder. - Hvad siger De?
- Hvad er det for en larm? - Gå ikke derind, Deres nåde.
Northwood, Gresham, hjælp damerne! Du hjælper mig, Jonathan.
Hjælp mig, Thomas.
Jeg beklager virkelig meget, men vi burde gå ud på plænen.
- "Susan, tegnet af Jacob." - Det brænder!
Væk alle og få fat i en masse spande!
- Det brænder! Jacob! - Hvad er det, der foregår?
- Vågn op, Jacob! Det brænder. - Hvad med Susan!
Tjenerne kender huset bedst. Sørg for, de redder, hvad reddes kan.
- Findes der sække eller spande? - Boggis henter dem.
- Hvad sker der? - Vi må danne kæde ned til dammen.
- Vi må holde ilden stangen. - Hvorfor gør ingen noget?
- Skynd jer nu. Hurtigt! - Frue!
Åh nej. Vi skulle have reddet vores Vermeer.
Caxton, kan du se, om?
- Susan? Hvor er miss Susan? - Hvor er barnet?
- Er hun inde i huset, Maria? - Nej, det kan hun ikke være.
- Hvor kan Susan være? - Jeg ved det ikke.
Find mrs. Gross. Find hende!
Tag ikke det. Det er ikke det lærred værd, det er malet på.
- Følg med mig. - Har nogen fået pigen ud?
Har De set Oldknows pige?
- Har du set Susan? - Nogen sagde, hun var hernede.
- Hold op. Hvor er hendes værelse? - Jeg ved det.
- Vi behøver en stige. - Vi kan ikke kravle op der.
- Et tæppe eller noget lignende! - Jeg kender en vej ind.
- Du kan ikke gå ind i huset. - Mr. Sefton har vist mig en vej.
- Har nogen billederne i spisestuen? - Mr. Caxton tog dem, tror jeg.
- Susan? - Jeg vidste, du ville komme, Jacob.
- Jeg vidste det. - Ikke jeg, men her er jeg.
- Skal vi dø? Sig sandheden. - Vi skal alle dø, men helst ikke nu.
Men hverken vinduet eller døren kan åbnes.
Gør, som jeg siger. Ind med dig. Begynd at klatre.
Vent på mig. Sid stille.
Nu.
- Hvor er vi nu? - På vej til den gamle del.
Følg planken. Bliv, hvor du er.
Er du klar?
- Her er stigen. Vær ikke bange. - Det er jeg ikke.
Jeg har den.
Sæt foden her. Nu er du næsten nede.
- Mor? - Det er miss Susan.
- Han har reddet miss Susan. - Godt klaret, knægt!
- Susan, min skat. - Hvor var det flot klaret!
Det der gjorde du virkelig godt. Du har grund til at være stolt.
Tak.
Tak, Herre. Tusind tak.
- Hvad skete der med Caxton? - Boggis så ham løbe op med en sæk.
Måske flygtede han med smykkerne, måske ikke. Man så ham aldrig mere.
- Elskede Maria Jacob efter det? - Hun var venlig mod ham.
Hvis du skal bade inden aftensmaden, skal det være nu.
Hvorfor kaldes du for mrs. Oldknow, farmor?
- Bør du ikke hedde mrs. Anderledes? - Farfar og jeg var fætter og kusine.
Så er du virkelig en Oldknow. Du må være træt af at bo her.
Ja. Men i så fald burde jeg have indset -
- at intet på jorden varer evigt.
Den skal vi have som borddekoration, når vi spiser julemiddag.
Er det værd at bruge så meget tid på, når der kun kommer os?
- Ellers bliver det ikke rigtig jul. - Der er jo krig.
Da er det endnu vigtigere. Nu er der nyheder.
Kan det ikke bare slutte nu?
... russernes angreb på Berlin velkommen.
Frankrig er frit igen. Russerne er på vej nu.
Nu varer det ikke længe.
Så er de nødt til at slippe alle krigsfanger i Tyskland fri.
Gå ud og se, hvad Boggis laver. Det er så fint derude i dag.
Gå ikke glip af det fine vejr.
Jeg ved, hvad De tror. Men vent og se.
- Holder De nogen sinde ferie? - Planterne ved ikke, det er jul.
Men på juledag har De vel fri?
Jeg går tidligt hjem til middag den dag.
- Det må række for mig. - Føler mrs. Boggis sig ikke ensom?
Det må række for mig.
- Telegram til mrs. Oldknow. - Tak.
- Vil De have, jeg venter på svar? - Nej. Det behøves ikke.
Telegram.
Hvilket værelse blev gjort til musikrum?
To værelser forneden og soveværelset foroven.
Tjenestefolkenes rum. Det blev lavet med høj rejsning.
- Er den smalle musikrummets? - Nej. Den løber med en anden.
- Hvad er den smalle så? - Den er nok en rest fra ombygningen.
Det var nok for besværligt at fjerne den.
Tolly! Kom, Tolly!
Din mor har sendt et telegram. Hun kommer hertil.
- Hvornår? - I morgen.
- Bliver hun til jul? - Jeg ved det ikke. Læs selv.
"Ankommer i morgen. Joan."
- Vi kan da ringe til hende? - Jeg har forsøgt. Hun svarer ikke.
- Hun vil ikke sige det i telefonen. - Vi behøver ikke vente længe.
Det bliver rart for dig at se din mor. Hør, jeg har noget til dig.
- Tak. - Jeg hørte, din forsvandt.
- Jeg har tænkt på smykkerne. - Du og alle dine spørgsmål.
- Gav Maria bare op? - Absolut ikke.
- Det her er jo absurd. - Uden smykkerne er jeg fange her.
Det ville være absurd at acceptere.
- Jeg vil vide, om jeg får mine... - Jeg ved, hvorfor De er her.
Brodér et billede med huset som motiv.
Jeg er ret optaget, men jeg kan bede min jomfru...
Det er Dem, der skal brodere.
- Nå... - De skal bruge menneskehår.
- Hvor ulækkert. - Fra alle de nærværendes hoveder.
- Hvordan? Vi var 14 stykker... - Ikke bare gæsterne.
Tjenestefolkene, gæsternes tjenestefolk og byboerne.
- Alle, der kom og hjalp til. - Umuligt!
Håret vil vise, hvor smykkerne er gemt af vejen.
- Vil jeg kunne tolke billedet? - Det ved jeg ikke.
- Stor indsats for tvivlsomt resultat. - Det er mit eneste svar.
- Hvorfor lige mig? - Jo, mrs. Oldknow...
De har satset og tabt.
- Hvordan fik Maria fat i håret? - Det var ikke let.
Rygtet spredte sig. Til sidst hjalp alle undtagen lady Farrar til.
Hvad skete der så?
Hendes mand tog nogle hår fra hendes børste. Han holdt af Maria.
- Findes billedet endnu? - Det er det der.
- Hvor er Susans hår? - De var så lange.
De blev brugt til træerne.
- Jacobs? - De var korte.
Hun broderede den lille fugl med hans hår.
Men smykkerne dukkede aldrig op?
I fem generationer har vi stirret på det uden at finde en ledetråd.
- Måske blev hun narret. - Det var, fordi Caxtons hår manglede.
- Billedet var ikke komplet. - Jo.
Han havde givet en hårlok til sin kæreste.
- Maria? - Absolut ikke. En tjenestepige.
- Hvorfor troede du det? - Glem det.
Hvorom alting er, så brugte hun det til en af skorstenene der.
I seng gå. Læs ikke for længe. Så er du træt, når din mor kommer.
Farmor? Kan du ikke være sød mod hende, når hun kommer?
Nu skammer jeg mig over mig selv. Naturligvis skal jeg nok være sød.
For vi elsker jo alle tre far, ikke?
- Han vil have, vi kommer overens. - Ja, det er klart.
Jeg tror, hun har fundet ham.
- Vi må ikke håbe for meget. - Jeg kan næppe håbe mere end nu.
- Heller ikke mig... men... - Men hvad?
Det var ingen ting. Den tid den sorg.
Tolly? Hvis du får børn, så undlad at skændes med dem.
Uanset hvad der sker, og hvor vred du bliver.
Du må ikke skændes med dem. Det er ikke det værd. Det lover jeg dig.
Du ved, jeg elsker dig højere end nogen anden.
- Bortset fra far. - Bortset fra David.
- Det er jeg glad for. - Godt.
For jeg vil ikke have, der er nogen misforståelser om det.
- Godnat. - Godnat.
Maria brugte det til en af skorstenene.
... tjenestefolkenes rum. Det blev med høj rejsning.
Fred Boggis så ham med en sæk. Måske tog han smykkerne med.
- Af vejen! - Nej! Trappen braser sammen.
Naturligvis.
Tak for hjælpen med Fred. Vi havde ikke klaret det uden dig.
- Ja, jeg hørte, Fred klarede sig. - Han giftede sig med en køkkenpige.
- Rose. - Det tænkte jeg nok.
- Han kan ikke gøre dig ondt. - Var han brandstifter?
Ja, som hævn. Smykkerne havde han, men han ville også have sølv og guld.
Han gemte alt i skorstenen, inden flammerne tog ham.
- Ingen kendte til det. - Bortset fra dig.
Nu gør jeg. Det er den, der er bag dig. Den med rebet.
Den næste er til musikrummet. Men du skal lede i den, der ikke bruges.
Det nye tag blokerer.
Tak, fordi du hjalp os. Tak...
- Tolly, hvad i alverden... - Kom til musikrummet nu!
Hvad har du gjort? Du er jo helt sort.
- Hvordan fandt du dem? - Susan og billedet hjalp til.
Mr. Boggis og du hjalp også til.
- Den ser ikke ud af meget. - Det er vores sølvfade.
Se! Der er våbenskjoldet.
Åh, Tolly.
Hent et bord.
Åh, Tolly! Det er den halskæde, Maria har på på billedet.
Jøsses, det er rubiner.
Åh, Tolly. Passer den mig, synes du?
Se... Har du nogen sinde set så mange smykker med ædelstene?
- Hvad synes du? - Prøv den der.
Se alle de armbånd.
Jamen jøsses.
Se på ringene. Åh, Tolly!
Kan du så beholde Green Knowe nu?
Det kan jeg. Det kan jeg bestemt.
- Du sælger vel ikke alle smykker? - Rolig.
Du skal nok få, så du kan tage dig af både din mor og din hustru.
Hvad er der, Tolly?
Jeg har tænkt over de spøgelser. De går vel igen?
Hvis de gør det, så er de vel, som de var, da de døde?
- Jeg tager opvasken. - Tak.
- Er det ikke sandt? - Ikke altid.
Men oftest. Hvorfor tænker du på det?
- Det ved du. - Ja, det gør jeg desværre.
- Det passer, de døde. - Som børn?
Det var almindeligt den gang.
- Hvad døde de af? - Det ved vi ikke rigtig.
Sikkert noget, der kan kureres med en pille på en uge i dag.
- Begge to samtidig? - Først Susan.
Og nogle timer senere døde Jacob.
Kaptajnen holdt ham i hånden. Han græd som en pisket.
Det gør det faktisk lettere at udholde. Forstår du det?
De to børn blev virkelig elsket. Så de er ikke triste.
Og vi må ikke tænke på dem som triste.
Hvad er der i vejen?
Ingen ting.
- Hvem kommer først hjem til huset. - Snyd. Jeg var ikke klar.
Hvad er det der?
- Nej, det kan ikke passe. - Åh, Tolly.
Jamen søde...
Kom, så går vi ind.
Kom, Tolly. Nu skal vi være sammen.
Kom.
Far? Far, er det dig?
- David... - Det skal nok gå. Det lover jeg.
Farmor har ret. Det vil du opdage, hun tit har.
Nu skal vi være sammen, alle sammen.
Nu går vi ind, min ven.
Tekster: Martin Rendtorff www.undertext.com